Author: Admin

Сарненська центральна районна бібліотека
Методично-бібліографічний відділ

(75 років від дня народження Василя Семеновича Стуса)
Методико-бібліографічні
матеріали на допомогу бібліотекам
Сарни 2013

Сарненська центральна районна бібліотека
Методично-бібліографічний відділ
С В І Ч А У К А М ’ Я Н І Й
П Л И Т І
( 75 років від дня народження В. С. Стуса)
Методико-бібліграфічні матеріали на допомогу бібліотекарям
Сарни 2013

Методико-бібліографічні матеріали «СВІЧА У КАМ’ЯНІЙ ПЛИТІ» розраховані на використання у підготовці і проведенні заходів до 75-річчя від дня народження славного сина України, видатного поета, правозахисника Василя Семеновича Стуса та в подальшій роботі по ознайомленню читачів з життям і творчістю цієї непересічної особистості.
Матеріали доповнені докладною бібліографією, яка може бути використана в допомозі читачам при підготовці ними рефератів, курсових та дипломних робіт, а також поглибленого вивчення творчості поета.
Підготували:
Л.Лавор
Н. Рибачок

“Або світ прийме мене таким, як я є, як мене народила мати, - або вб’є, знищить мене. Але я - не поступлюся!

Із кожної миті своєї, з кожного почуття й думки зроблю свій портрет, тобто портрет цілого світу….”
Василь Стус

ЖИТТЄВА СВІЧА ВАСИЛЯ СТУСА
Як добре те, що смерті не боюсь я І не питаю, чи тяжкий мій хрест, Що перед вами, судді, не вклонюся… Народе мій, до тебе я ще верну, Як в смерті обернуся до життя…
Ці слова належать талановитому поету, перекладачу, правозахиснику Василю Стусу. У своєму слові до сучасника Василь Стус висловив таку думку: «Поет повинен бути людиною. Такою, що, повна любові, долає природне почуття зненависті, звільнюється од неї, як од скверни. Поет – це людина. Насамперед, а людина – це насамперед добродій. Якби було краще жити, я б віршів не писав, а – робив би коло землі…».
Але не судилося: майже на двадцять літ радянська влада відірвала Василя Стуса од рідної землі. І тоді Всевишній дарував йому перо Поета. Поета-страдника, поета-борця за рідну землю, за кращу долю свого народу.
У своїй книзі “Василь Стус: життя як творчість” син Стуса Дмитро писав: “З якихось причин доля Василя Стуса видовжилась у часі й досі служить лакмусовим папірцем справжності, вкотре доводячи, що людина – попри всі обставини – таки спроможна здолати свій страх і стати гідною свого покликання”.
Як вважає Дмитро Стус, аналізуючи життя і творчість батька, “постійна готовність за всіх обставин максимально наповнювати життєву мить і дозволяє сьогодні говорити про феномен Василя Стуса – людини, поета, знаного і незнайомого…”.
Інші дослідники творчості Василя Стуса наголошують, що в його творах рідкісна в світовому письменстві неподільність поезії й долі, дивовижна глибина духовності. Навіть у неймовірно тяжких, нелюдських умовах таборів він зумів зберегти гармонію життя і поезії завдяки месіанській вірі у моральний абсолют. Василь Стус вважав, що поет – людина, яка визначає й провіщає майбутнє, він – сіль землі, бо коли поети втрачають здатність рости вгору, тоді всі приречені розчинятися в силовому полі життєздатніших культур і націй. Тому поет позбавлений права на слабкодухість. Василь Стус прийшов до цього переконання ще в молодості, написавши критично-публіцистичну працю “Феномен доби” (сходження на Голгофу слави) про геніального Павла Тичину, якому забракло віри там, де залишається “без надії сподіватись”. Доля Тичини, його сумна творча осінь, на думку Василя Стуса, стали своєрідним застереженням: талант – надто примхлива квітка, а тому її доводиться плекати всупереч будь-яким спокусам. І всім своїм коротким героїчним життям поет довів істинність цієї тези.
Народився він 8 січня 1938 року в селі Рахнівка на Вінниччині в селянській родині. Несприятливі умови першого десятиліття колективізації на селі та переслідування “куркулів” змусили батьків Стуса незабаром переїхати на Донбас, де вони стали робітниками хімічного заводу. Після закінчення середньої школи юнак став студентом українського відділення історико-філологічного університету Донецького педінституту.
У передмові до першої (так і не виданої) книжки “Зимові дерева” Василь Стус писав про цей час: “Інститутські роки – трудні. Перша публіцистика віршована – позви з історією. Захоплення Рильським і Вергарном. Ще чогось прагнув безтелесий дух. І знову ж – любов. Стужілий за справжньою (не донецькою) Україною, поїхав учителювати на Кіровоградщину, поблизу Гайворона. Там витеплів душею, звільнився від студентського схимництва”. Незабаром його призвали до армії. Армійську службу закінчував на Уралі – ніби сама доля знайомила з тими місцями, де потім доведеться відбувати ув’язнення.
На початку 60-х з’являються перші публікації віршів Василя Стуса в періодиці. У 1963 році Василь Стус стає аспірантом інституту літератури ім. Т. Шевченка АН України з курсу “Теорія літератури”, починає активно працювати над дисертацією “Джерела емоційності художнього твору”.
У Празі виходить антологія “Молода радянська поезія: українські автори”, до якої увійшли і вірші Стуса у перекладі на чеську мову.
Та у вересні 1965 року сталася подія, яка назавжди порушила мирний розвиток життєвої і творчої біографії Василя Стуса, а також багатьох інших представників творчої інтелігенції: у київському кінотеатрі “Україна” відбувався перегляд фільму С. Параджанова “Тіні забутих предків”, де після виступу режисера Іван Дзюба закликав присутніх протестувати проти арештів близько двадцяти українських інтелігентів. Його гаряче підтримали В’ячеслав Чорновіл, Василь Стус, Михайлина Коцюбинська, Зінаїда Франко та інші. Реакція керівництва інституту була негайною. Через кілька днів Василь Стус був відрахований з аспірантури “за систематичне порушення норм поведінки аспірантів та співробітників наукового закладу”. Менше ніж за рік йому довелось поміняти кілька місць роботи і скрізь його знаходило “недремне око”.
А у січні 1972 року Василя Стуса було заарештовано. Під час обшуку в нього було вилучено майже все написане: вірші, критичні статті, прозові твори, переклади, а також багато книг з особистої бібліотеки. У вересні цього ж року Стуса звинувачено в “антирадянській пропаганді”, Київський обласний суд засудив його до п’яти років перебування в таборах суворого режиму та трьох років заслання. До лютого 1977 року Стус відбував ув’язнення в селищі Матросове Магаданської області, де працював гірником на рудні об’єднання “Северовостокзолото”. У “Таборових зошитах” Василя Стуса зберігся такий запис: “Я повертався до гуртожитку і падав, як убитий. Була робота і сон. Проміжків не існувало”.
Мужньо перенісши всі незгоди перебування у в’язницях і на засланні, у серпні 1979 року із вкрай підірваним здоров’ям Стус повертається до Києва. А у травні 1980 року його знову заарештували, інкримінуючи йому листи до Сахарова, Лук’яненка, Григоренка та київських друзів, а також за вірші та “усну агітацію”.
Цього разу Стуса засудили до максимальної міри покарання – 10 років таборів особливого режиму і 5 років заслання; крім того, суд наклав на нього 2200 карбованців судових витрат.
Місцем ув’язнення став табір біля селища Кучино Пермської області. Там уже було багато його знайомих політв’язнів, засуджених повторно. Востаннє він бачився з рідними навесні 1981 року. Відтоді його щоразу позбавляли побачень “за порушення режиму”. За найменше порушення – карцер, принизливі обшуки по 5-6 разів на день. Навіть перебудова не викликала змін табірного режиму. Коли ситуація стала зовсім нестерпною, Василь Стус оголосив голодування. Коли товариш по ув’язненню Леонід Бородін запитав: “На скільки днів?”, Стус відповів: “До кінця”.
Через кілька днів уже весь світ знав, що на 47-му році життя (як і Шевченко) помер відомий правозахисник, український поет Василь Стус. Його було таємно поховано вночі на кладовищі села Борисово, за кілька годин до приїзду дружини і сина.
А 19 листопада 1989 року в Києві на Байковому кладовищі відбулося перепоховання Василя Стуса і двох його побратимів Юрія Литвина та Олекси Тихого, замордованих у в’язницях і таборах.
За свідченням очевидців, на похоронах у непогоду під пронизливим вітром зібралося майже 100 тисяч киян та приїжджих з різних областей України. Такого Київ не бачив від часів перепоховання Тараса Шевченка. І вперше за майже століття над головами людей майоріли жовто-блакитні прапори. До незалежної України було майже ще два роки. Але перепоховання політв’язнів стало наймасшбатнішою акцією громадянської непокори, що стала передвістям довгоочікуваної державності. Окрім цього, саме з того часу починається “життя після смерті” – поширення відомостей про Василя Стуса, як незламну людину, глибокого і оригінального поета та дослідника літератури. Друзі та рідні поета тривалий час збирали його літературну спадщину. Частина творів збереглась тільки тому, що товариші по ув’язненню вивчили вірші Василя Стуса напам’ять. Доля частини літературного доробку В.Стуса, зокрема, рукопису збірки “Птах душі” дотепер невідома.
За час, що минув, творчість Василя Стуса, як і літопис його бунтарського життя, став важливою частиною української культури, свідченням незнищенності духу.
У свої найтяжчі табірні дні поет пророчо писав:
“Народе мій, до тебе я ще верну,
як в смерті обернуся до життя
своїм стражденним і незлим обличчям.
Як син, тобі доземно уклонюсь
і чесно гляну в чесні твої вічі
і в смерті з рідним краєм поріднюсь”.
Поет повертається до нащадків ретельно зібраною його сучасниками творчою спадщиною, літературознавчими дослідженнями та спогадами тих, хто знав Василя Стуса.
Згідно Постанови Верховної Ради України від 15 травня 2012 року № 4697-VI. "Про відзначення 75 -річчя з дня народження видатного українського поета, політв'язня, Героя України Василя Стуса" пропонуємо в публічно-шкільних бібліотеках організувати книжкові виставки, виставки-портрети на теми:
- «Велетень духу і таланту» (Додаток 1);
- «Із забуття – в безсмертя»;
- «Мужня муза Василя Стуса»;
- «Василь Стус: життя як творчість»:
- «Василь Стус – журба і гордість України» (Додаток 2).
Для подальшого ознайомлення з життям, творчістю та громадською діяльністю поета радимо провести літературні вечори, усні журнали, вечір поезії, літературно-музичні години, вікторини, літературні години. Пропонуємо такі теми:
- «Світ поезій Василя Стуса»;
- «Народе мій, до тебе я ще верну…»;
- «Свіча у кам’яній пітьмі»;
- «Феномен доби» (Додаток 3);
- «Лірика Василя Стуса: роль духовного виміру»;
- «Альманах творчості Василя Стуса»;
- «Слово поета: від земного до вічного»;
- «Упасти зерням в рідній борозні…» (Додаток 4).
Додаток 1
«Велетень духу і таланту»
Книжкова виставка
РОЗДІЛ 1 «Василь Стус: передумови духовного вибору» Цитата «Земле рідна! Тобі одній Я волів би служить до скону. До твоїх до прийдешніх днів Дотягнутися б хоч рукою»
В. Стус
РОЗДІЛ 2 Феномен творчості поета-патріота Цитата «Крізь сотні сумнівів я йду до тебе, добро і правдо віку…»
В. Стус
РОЗДІЛ 3 На вістрі болю, пам’яті й ждання… Цитата «Так вбивалося слово в присмерковому дні. Та не вдалося вбити, Не вдалося… Ні!»
РОЗДІЛ 4 Незгасне пам’ять і любов незгасне (В. Стус у творах українських митців слова) Цитата «Мене ніхто не зможе зупинить, Іду я краєм і гукаю волю. Не забувайте, друзі, ні на мить: Дорога правди – це дорога болю»
І. Редчиць
Додаток 2
“Василь Стус – журба і гордість України”
Книжкова виставка
Цитати:
“І зважитись боротися, щоб жити,
і зважитись померти, аби жить”.
Василь Стус
“І я гукну. І край мене почує”.
Василь Стус
Розділи:
- Творча спадщина поета, перекладача, літературознавця
- Матеріали про життя і творчість Василя Стуса
Додаток 3
Феномен доби
Вікторина
1. В якому році і яка назва збірки В. Стуса, котрій присуджено Державну премію ім. Т.Г. Шевченка?
(1991 рік, збірка поезій «Дорога болю», посмертно)
2. Де і коли народився Василь Стус?
(16 січня 1938 року в селі Рахнівка Гайсинського району Вінницької області)
3. Професія поета після закінчення Донецького педагогічного інституту.
(Вчитель української мови та літератури)
4. Газета «Літературна Україна» вміщує добірку творів В. Стуса. Хто з українських письменників написав до них передмову?
(Андрій Малишко)
5. У 1966 – 1968 рр. у видавництвах «Молодь» та «Радянський письменник» лежали поетичні збірки В. Стуса, які не були видрукувані. Назвіть їх.
(«Круговерть», «Зимові дерева»).
6. Коли вперше було заарештовано В. Стуса?
(Січень, 1972 рік)
7. Де і коли побачила світ збірка «Зимові дерева» В. Стуса?
(1979 рік, за кордоном, у Брюсселі).
8. Назвіть збірки творів В. Стуса.
(«Круговерть», «Зимові дерева», «Веселий цвинтар», «Палімпсести», «Дорога болю», «Вікна в позапростір», «Птах душі» та інші).
9. З яких творів В. Стуса ці рядки: «Як син, тобі доземно уклонюсь і чесно гляну в чесні твої вічі, і в смерті з рідним краєм поріднюсь».
(«Як добре те, що смерті не боюсь я...») «О коханий краю, ти наче посаг мій – у головах».
(«За мною Київ тягнеться у снах...») «Та виростають з личаків, із шаровар, з курної хаті раби зростають до синів своєї України-матері».
(«Сто років, як сконала Січ...») «Нехай Дніпра уроча течія бодай у сні у маячні струмує. І я гукну, і край мене почує».
(«Верни до мене, пам'яте моя...») «На колимськім морозі калина зацвітає рудими слізьми. Неосяжна осонцена днина, і собором дзвінким Україна написалась на мурах тюрми».
(«На колимськім морозі калина») «Торуй свій шлях, той, що твоїм назвався, Той, що обрав тебе, як побратим. До нього змалку ти заповідався Сумним осердям, поглядом сумним».
(«Терпи, терпи – терпець тебе шліфує...»)
10. Коли відбулося перевезення праху В. Стуса на київську землю?
(17—19 листопада 1989 року)
11. Як називалась тема дисертації, над якою працював В. Стус?
(«Джерела емоційності поетичного твору»)
12. В. Стус – перекладач визначних майстрів художнього слова.
Назвіть їх.
(І.В. Гете, Р.М. Рільке, Г. Лорка, М. Цвєтаєва та інші)
13. Василь Стус написав ґрунтовну розвідку про поезію П. Тичини. Яка її назва?
(«Феномен доби»)
14. На кіностудії «Галичинафільм» знято фільм про В. Стуса. Яка його назва?
(«Просвітлої дороги свічка чорна», режисер С. Чернілевський, автори сценарію С. Чернілевський, В. Шовкошитний, Д. Стус).
15. Назвіть письменників, лауреатів премії імені В. Стуса.
(М. Коцюбинська, І. Калинець, А. Листопад, І. Світличний, В. Слапчук та ін.)
16. У видавництві «Веселка» в 1992 році вийшла збірка В. Стуса «Вікна в позапростір». Назвіть українського художника, який ілюстрував цю збірку, він же є лауреатом премії В. Стуса.
(Опанас Заливаха)
Додаток 4
“Упасти зерням в рідній борозні…”
(Сценарій літературного вечора, присвяченого
75-річчю від дня народження Василя Стуса)
І ведуча: Сховатися од долі – не судилось.
Ударив грім – і зразу шкереберть
пішло життя. І ось ти – все, що снилось,
як смертеіснування й життєсмерть.
Тож іспитуй, як золото, на пробу
коханих, рідних, друзів і дітей:
ачи підуть крізь сто своїх смертей
тобі услід? Ачи твою подобу
збагнуть – бодай в передкінці життя?
Чи серцем не жахнуться од ознобу
на цих всебідах? О, коли б знаття...
Та відчайдушно пролягла дорога
несамовитих. Світ весь – на вітрах.
Ти подолала, доле, слава богу.
На хижім вітрі щезне й ниций страх.
ІІ ведуча: У цьому вірші Василь Стус ще на початку табірних випробувань передбачив багато чого з того, що випаде на його драматичну долю.
І ведуча: 8 січня 2013 року виповнюється 75 років з дня народження цієї багатогранної особистості, унікального явища в українській літературі. Мета нашого вечора – глибше познайомити присутніх з життям і творчістю цієї неповторної особистості. Просимо до слова ________________________.
(При підготовці цього виступу можна використати вище поданий текст передмови до методико-бібліографічних матеріалів).
ІІ ведуча: Продовжуємо вечір композицією з творів Василя Стуса, його літературної спадщини та спогадів сучасників.
І ведуча: Не одлюби свою тривогу ранню,
– той край, де обрію хвиляста каламуть,
де в надвечір’ї вітровії тчуть
єдвабну сизь, не віддані ваганню.
Ходім. Нам є де йти – дороги неозорі,
ще сизуваті в прохолодній млі.
Нам є де йти – на хвилі, на землі –
шляхи – мов обрії – далекі і прозорі.
Шумуйте, весни – дні, ярійте, вечори,
поранки, шліть нам усмішки лукаві!
Вперед, керманичу! Хай юність догорить –
ми віддані життю і нам віддасться в славі!
ІІ ведуча: Він може бути тільки таким, який він є. Не може ні грати, ні вдавати, ні придумувати якийсь образ, перевтілюватись. Він ніби мав сценарій всього життя, і йому ніби залишалось тільки його програти. Але подвійне є дно в цього слова “програти”. Я зараз подумав, що умови нашого життя, оцей звичайний фашизм прирікав отаку людину, з такою мембраною душі, з такою делікатністю і незвичністю, на програш. Він ніби зразу з'явився на світ, щоб знайти свою Голгофу. Але тут трапилось ще нещастя, що він не просто якісь моральні засади тільки відстоює. Він був носій якогось історичного досвіду, він його намагався втілити у своїй особі, у своїй самості, і в цьому з самого початку був закладений величезний конфлікт. А особливо якщо це тло такої тоталітарної, дикої, бездуховної держави.
Це уривок із спогадів друга Василя Стуса Романа Корогодського.
І ведуча: Важко уявити, але це незаперечний факт, більшість віршів, перекладів, есеїв створено у нелюдських умовах ув’язнення впродовж майже 13-ти років. Збереглись так звані “Таборові зошити” Василя Стуса, де він зафіксував своє буття тих часів. В одному з таких записів читаємо: “Отож, п'ятого березня я прибув на Колиму. Позаду залишилося 53 дні еmany, майже два місяці. Згадую камеру челябінської тюрми з натовпами тарганів по стінах; надивившись на них, я чув, як свербить усе тіло, і потім — новосибірська пересилка, перебута разом з В. Хаустовим, страшна іркутська тюрма — мене вкинули в камеру з бічами-аліментщиками: вошиві, брудні, отупілі, вони розносили дух периферійної задушливої волі, від чого хотілося вити вовком: виявляється, і так можна жити, і так мучитися тюремною скрутою. П'яні наглядачі Іркутська — ніби вихоплені з когорти жандармів-самодурів часів Миколи І чи Олександра II. Один з них мало не побив мене за те, що я сказав уголос про його брутальне поводження. Нарешті, Хабаровськ, і по тому — пасажирський літак, де вільні й невільники розділені рядами крісел: тут уже соромитися нікого. Мене скували наручниками із якимсь рецидивістом, і так ми перебували дві години льоту.
Аж ось і Колима. Холодне низьке небо, маленька тюрма на якомусь вигоні, порівняно добра страва і тепла тьмяна одиночка. Після прожарки можна було терпіти свій одяг. Викликав начальник тюрми: він нібито ніколи не бачив політв'язня.”
ІІ ведуча: Як моторошний сон — ці дні і ночі
пригнічують мене і додають
безмежних сил. Хоч силоміць ув очі
засилюй сон! Привиддя постають —
спогадані, згорьовані, урочі,
з моїх артерій кров солону точать
і, як криваві зозулі, кують.
Не кукайте, криваві зозулі,
над бідною моєю головою,
коли віконце обснувало млою,
коли мені так тяжко без землі,
завислому у вертикальній трумні.
О кружні кроки, скрадливі й безшумні!
І ведуча: Уривок з листа дружині: “І думаю собі, Вальочку: це все — про Тебе, про мою-Тебе, тобто ту-Тебе, якої, може, Ти добре й не знаєш, а хіба здогадуєшся — з моїх очей, рядків моїх, поглядів моїх. Рільке пише буквально: „поруч із Гермесом, як дитина, йшла — Вона: така кохана, що й ліра не здобулася б на подібну тугу — як у цієї Жінки-Жалібниці, бо через неї світ став однією Тугою (Плачем), і в цьому світі-Плачі все стало Плачем: Ліс і діл, і шлях, і околиця, і поле, і річка, і звір”.
Коли б не ти — оця зима
мені була б, як нескінченна
оскліла вулиця. Для мене
без тебе і життя нема.
Коли б не знав, що в тиші тиш
і в пітьмі теміні немає
твоєї свічки, що світає
попід безоднею узвиш —
я збожеволів би давно.
Ти тут. Ти тут. Вся біла, як свіча —
так полохко і тонко палахкочеш
і щирістю обірваною врочиш,
тамуючи ридання з-за плеча.
Ти тут. Ти тут. Як у заждалім сні —
хустинку бгаєш пальцями тонкими
і поглядами, рухами палкими
примарною ввижаєшся мені.
І враз — ріка! З розлук правікових
наринула, найшла і захопила.
Та квапилася моторошна хвиля
у берегах, мов коні, торопких.
Зажди! Нехай паде над нами дощ
спогадувань святошинських, пречиста.
О залишись! Не смій іти до міста
занудливих майданів, вулиць, площ.
Ти ж вирвалася, рушила — гірський
повільний поповз, опуст, розпадання
материка, раптовий зсув і дляння,
і трепет рук, і тремт повік німий.
Пішла — тунелем довгим — далі — в ніч —
у морок — сніг — у вереск заметілі,
Тобі оббухли слізьми губи білі.
Прощай. Не озирайся. I не клич.
Прощай. Не озирайся.
Благовість про тогосвітні зустрічі
звістує зелена зірка вечора.
Крихкий зверескнув яр.
Скажи — синочок мій нехай віка
без мене довікує.
Прощай. Не озирайся. Озирнись!!!
ІІ ведуча: Зі спогадів сина: “Востаннє ми з мамою бачилися з татом 1981-го. Пізня уральська весна зустріла нас брудним мокрим снігом, розбитими дорогами й п'яними робітниками містечка Чусового, в якому майже двадцять років жив класик російської літератури Астафьєв.
Цілий день ми чекали автобуса до Кучино в брудній будівлі кафе, що було в будівлі автостанції. Коли в другій половині дня площу заповнили учні місцевого професійно-технічного училища, я вперше почув звук пострілів, які пролунали зовсім поруч. Нажахана мама вибігла до мене, й аби якось заспокоїти її, я змушений був зайти у те брудне приміщення.
Нарешті — автобус. Під вечір — зустріч з таборовим начальством.
— Дайом вам свіданіє на адні суткі, толька вам нада будіт нємножка патарапіцца, патамушта ви далжни успеть на вєчєрній рейс. Ночевать у нас нєгдє.
Адміністрація й тут украла кілька годин часу.
Коли їхали з побачення, було враження, що бачилися востаннє, а тому дорогою до Чусового майже не розмовляли.”
І ведуча: На початку 1985 року Генріх Бьолль, відомий німецький письменник, висунув творчість Василя Стуса на здобуття Нобелівської премії. Незабаром наглядачі забрали у поета зошит віршів і перекладів – останню збірку поезій під назвою “Птах душі”, доля якої донині невідома.
На початку серпня Стуса забрали за брехливим звинуваченням кинуто до карцеру.
Поет у знак протесту оголосив “суху голодівку”. У ніч з 3 на 4 вересня у карцері Василь Стус помер.
Зі спогадів сина: “Існує чимало гіпотез Стусової смерти. За одною з них, прапорщик Новицъкий – найжорстокіший наглядач табору – без попередження висмикнув прут, яким на день до стіни кріпилися нари (верхні й нижні з'єднані між собою), що важать близько 90 кілограмів. І від удару Василь Стус помер.
Мені більш вірогідною видається інша версія. Абсолютно виснажений фізично, батько просто не мав сил опустити нари, і вони впали на нього. Наглядач кудись поспішав і не надав значення глухому ударові. Він поспішав дивитися телевізор, забивати козла чи догравати партію в карти.
Відомо, що першого й другого вересня 1985 року Василь Стус просив у наглядачів валідол – дуже боліло серце. Йому не дали.
Коли ми вчотирьох – мама, її сестра Олександра, Маргарита Довгань і я, солдат стройбату, – добилися до Кучино, нас чекала лише свіжонасипана могилка.
– Что ж ви так долга єхалі? – відповів запитанням на запитання місцевий офіцер, по-своєму пояснюючи, чому рідним не дали попрощатися з тілом і здійснити нехитрі церковні обряди.
Лише через годину ми підняли маму з горбика сухої земли, який став першим місцем спочинку Василя Стуса.”
ІІ ведуча: Останній вірш Василя Стуса, надісланий у листі влітку 1983 року:
Довкола стовбура кружляємо.
Ану, бува, наздоженеш?
(Що цього вже не буде – знаємо,
проте – живеш).
Такий твій сміх мені заливистий,
так він заходився – на плач.
Пробач – за те, що ані вісті
не подаватиму. Пробач.
Ото невитерпу! Недаром
соснова дубиться кора.
– На гору – хочу! – Вниз – і яром!
– І ще побродимо? – Пора!
І ведуча:
Поет – мов дзвін, акумулятор тиші,
він гомоном виповнюється плавно,
як крапля меду, гук його державний
спадає благодатно з-під узвиш.
Ширяє лотоками німоти
жадання – безголосе й безтелесе,
допоки крила випростає меса,
щоб випурхнути з теміні в світи.
Неначе дзвін – поезія. Гуде
і самонаростає аж до повні,
жадання улягаються гріховні,
і стеблами молитви обрій жде,
що перейде крізь страстотерпця тіні
пророк, свого цураючись лиця,
в передчуванні віщого кінця
самоофіри й самовоскресіння.
Усі промацано рукописи,
Кричить під пальцями душа.
Майбутнє пишеться косописом -
Чекає долі відкоша.
Тож будьмо щирі, щирі, щирі!
Щонайщиріші—хай вам грець!
І чесні—до такої міри,
Аби наблизити кінець
Пропащій голові поета.
І життя—неначе не було,
А тільки краєм перейшло
По бездоріжжю. Свого лету
Ти так, здається, й не почав.
Якби змістилася планета,
То ти б, напевне, і не знав,
Що в космосі тебе колише,
Венера щедро так горить.
Та й там душа тобі щемить,
Скривавлена. А вірші пише?
Василь Стус
Бібліографія
Офіційні матеріали
Про присвоєння Василю Стусу звання Герой України : Указ від 26.11.05 № 1652 // Літ. Україна. – 2005. – 15 груд. – С. 1.
Про відзначення 75-річчя з дня народження видатного українського поета, політв'язня, Героя України Василя Стуса : [Електронний ресурс] : Постанова Верховної Ради України від 15.05.2012 № 4697-VI. – Режим доступу: http: // zakon2.rada.gov.ua/laws/show/4697-17. – Заголовок з екрана.
Видання творів Василя Стуса з фондів Сарненської ЦРБ
1. Стус В. Зібрання творів у 12- ти т. Т. 3 : Час творчості/ редкол. Стус Д.- К. : Факт, 2008. – 752 с. – (Бібліотека журналу «Київська Русь»).
2. Стус В. Зібрання творів у 12- ти т. Т. 4 : Вірші 1960- х років (поза збірками), вірши початку 1970-х років (поза збіркою). - К. : Факт, 2008. –480 с. – (Бібліотека журналу «Київська Русь»).
3. Стус В. Зібрання творів у 12- ти т. Т. 5 : Палімпсести (найновіший незавершений корпус). - К. : Факт, 2009. – 768 с.
4. Стус В. Золотокоса красуня : Вірші / Упоряд. Д. Стуса. – К.: Слово і час, 1992. – 48 с.
5 . Стус Д. Василь Стус : Життя як творчість. – К. : Факт, 2005. – 368 с.
6. Стус В. Вікна в позапростір : Вірші, статті, листи, щоденникові записи. – К. : Веселка, 1992. – 263 с.
7. Стус В. С. Вибрані твори. – Д. : БАО, 2008. – 352 с.
8. Стус В. Палімпсест: Вибране . – К.: Факт, 2006. – 432 с.
9. Стус В. Феномен доби (сходження на Голгофу слави). – К. : Т-во «Знання України», 1993. – 96 с.
10. Стус В. Час творчості : Dichtensezeit/ В.С. Стус; Упоряд. та післямов. Д. Стус. – К.: Дніпро, 2005. – 704 с.: портр. – (Бібліотека Шевченківського комітету).
11. Не відлюбив свою тривогу ранню… : Василь Стус - поет і людина : спогади, статті, листи, поезії./ Упоряд. Орач О. Ю. – К. : Укр. Письменник. – 1993. – 400 с.
12. Павленко Марина про Павла Тичину, Надію Суровцову, Василя Симоненка, Василя Стуса, Ірину Жиленко. - К.: Грані -Т, 2009. - 120 с.
13. Поезія. : Ліна Костенко. Олександр Олесь. Василь Симоненко. Василь Стус. – 2-ге вид. доп.. – К. : Наукова думка. – 2002. – 272 с.: портр. – (Бібліотека школяра).
Сторінками
періодичних видань
14. Бондаренко А. Поетичний звукозапис у творах Василя Стуса: Феноменологічна проекція/ А. Бондаренко // Дивослово. - 2008. - №1. - C. 49-52.
15. Віват Г. Іван Франко і Василь Стус: Франківські мотиви в поезії Василя Стуса: До недожитого 70-ліття Поета/ Г. Віват // Дивослово. - 2008. - №1. - C. 44 -48.
16. 25 років без Василя Стуса // Шкільна бібліотека. - 2010. - №10. - C. 159-164.
17. Доценко Ю. ЇЇ листи він читав, як суниці збирав : [про українського поета В. Стуса]/ Ю. Доценко // Голос України. - К., 2010. - №4/12 січ./. - C. 10.
18. Захарченко В. "У Стуса я навчився активного патріотизму"/ В. Захарченко; Розмову вів В. Кирей // Урядовий кур’єр. - К., 2011. - №2/6 січ./. - C. 7.
19. Зборовська Н. Василь Стус : до історії проблемного тлумачення/ Н. Зборовська // Дивослово. - 2009. - №5. - C. 40 – 46.
20. Корнійчук О. Василя Стуса вшановують в Острозі/ О. Корнійчук // Вільне слово. - 2008. - №7/22 січ./. - C. 6.
21. Мельник Л. Повтор як засіб зображення трагічного у збірці Василя Стуса "Палімпсести"/ Л. Мельник // Дивослово. - 2010. - №9. - C. 44 – 46.
22. "Народе мій , до тебе я ще верну..." : ювілейна вчена рада інституту літератури ім. Т.Г. Шевченка НАН України, присвячена 70-літтю В.Стуса // Слово і час. - 2008. - №3. - C. 3-12.
23. Овсієнко В. Різдво Стуса/ В. Овсієнко // Україна молода. - 2008. - N3/5 січ./. - C. 10.
24. Петраш С. Український правозахисний рух у постатях: Петро Григоренко і Василь Стус: Бінарний інтегрований урок в 11 класі/ С. Петраш, Л. Бедрик // Дивослово. - 2008. - №1. - C. 59-64.
25. Пеунов В. Стежка до його серця : роздуми про життя живих і смерть загиблих : [про книгу Дмитра Стуса "Василь Стус - життя як творчість"]/ В. Пеунов // Вітчизна. - 2009. - №1/2. - C. 106-137.
26. Скрипник В. Де гойдалась колиска поета: 6 січня - 70 років з дня народження Василя Стуса/ В. Скрипник // Голос України. - 2008. - N1/4 січ./. - C. 2.
27. Скрипник В. Василь Стус - людина совісті та кришталево чистої душі/ В. Скрипник // Голос України. - 2012. - №17/28 січ./. - C. 17.
28. Чікалін В. Школа Василя Стуса : спомин. 4 вересня 1985 року перестало битися серце Героя України/ В. Чікалін // Урядовий кур’єр. - 2011. - №161/3 верес./. - C. 17.
29. Шевченко Є. Лист до Василя Стуса : [Стусівські читання на Донеччині]/ Є. Шевченко // Жінка. - 2011. - N3. - C. 9.
30. Шпак В. "Хто проти тиранії - встаньте!": До 70-річчя від дня народження Василя Стуса/ В. Шпак // Урядовий кур’єр. - 2008. - N3/9 січ./. - C. 14.
31. Яворські Т. та І. Два місяці з життя Василя Стуса/ Т. та І. Яворські //Урядовий кур’єр. - 2008. - N15/25 січ./. - C. 8.
32. Я щодень влаштовував собі сповідь. Що за день зробив доброго, що злого: до 70-річчя від дня народження В. Стуса // Шкільна бібліотека. - 2007. - №12. - C. 37-40.
33. Яструбецька Г. Концепція збірки "Палімпсести" В. Стуса/ Г. Яструбецька // Слово і час. - 2010. - №9. - C. 30-38.
Сценарії
34. Бойчук Н. «А все ж нестерпна безневинна кара…»: Літературний вечір присвячений пам’яті В. Стуса / Н. Бойчук // Дивослово. – 2003. – № 6. – С. 30.
35. Віват Г. Василь Стус у творах українських митців слова: Сценарій літературного вечора / Г. Віват // Дивослово. – 2005. – № 4. – С. 34-36.
36. Жадан Л. Народе мій, до тебе я ще верну…: Життєвий і творчий шлях Василя Стуса / Л. Жадан // Все для вчителя. – 2005. – № 17-18. – С. 34-37.: портр.
37. Ільчук С. В. О земле втрачена, явися бодай у зболеному сні, і лазурово простелися, і душу порятуй мені. (Василь Стус): урок-зустріч / С. В. Ільчук // Все для вчителя. – 2003. – № 1-2. – С. 66-67.
38. Музика Л. «Народе мій, до тебе я ще верну…»: Літературно-музичний вечір, присвячений 20-річчю від дня смерті Василя Стуса / Л. Музика // Дивослово. – 2005. – № 9. – С. 46-49.
39. Стецюк Н. На порозі безсмертя: Сценарій реквієму поету Василю Стусу / Н. Стецюк // Дивослово. – 2000. – №12. – С.45
Інтернет-ресурси :
http://ru.wikipedia.org/
http://www.vn.iatp.org.ua/stus/foto.html
http://olexa.org.ua/ukr/persons/v_stus.htm
http://www.kipiani.org/plain.cgi?734
http://poetryclub.com.ua/metrs.php?id=46&type=biogr
http://dnevnik.bigmir.net/view_article/dnevnik/390096/
http://www.refine.org.ua/pageid-2631-1.html
http://www.kv.com.ua/archive/2747/culture/2759.html
http://krok.te.ua/zvirshi/stus/index.html
http://exlibris.org.ua/stus/index.html

З М І С Т
Життєва свіча Василя Стуса ………………………………6
Книжкові виставки………………………………………...10
Вікторина ………………………………………………….11
Сценарій……………………………………………………13
Бібліографія ……………………………………………….21
Офіційні матеріали ………………………..........................21
Видання творів Василя Стуса з фондів
Сарненської ЦРБ.………………………………………….21
Сторінками періодичних видань ………………………...22
Сценарії …………………………………………………...24
Інтернет - ресурси ………………………………………..25

адреса бібліотеки
34500 Україна,
Рівненська обл.
м. Сарни,
вул. Демократична, 34
тел: (03655) 3 – 35 – 63
(03655) 2 - 12 - 16
наш e-mail: library@ukrpost.net
наш сайт: http://lib.sowa.com.ua
наш блог: http://sarnyblog.at.ua

МИ ПРАЦЮЄМО:
9. 00 - 18. 00
П’ятниця: 9. 00 – 17. 00
Вихідний день: субота
Запрошуємо скористатись
послугами нашої книгозбірні!

#

#